Симфония на сътворението: Следи от свръхестествена намеса
Бог на сътворението има ясна идентичност.
Не можем да се объркаме относно Неговото съществуване и творческо дело.
Проследете следите и почувствайте очарованието на Неговото дело
чрез лекцията на нашия говорител.
Добре дошли на четвъртата тема от Симфония на сътворението.
В последната тема разгледахме четвъртия ден от сътворението, звездното небе.
Смятам, че ще е уместно да го свържем с петия ден.
Основната тема в Симфония на сътворението като модел е,
че цялото творение е взаимно свързано и зависещо от самия Творец.
Дали вселената е млада?
Поради данните за червеното отместване някои смятат, че вселената е стара.
Индикацията за червеното отместване е изчисление,
при което галактиките или звездите, оттегляйки се с голяма скорост,
излъчват цветове, клонящи към червеното.
Д-р Арп издаде книга по този въпрос.
Той е световно известен астроном и неговата книга показва,
че червеното отместване няма нищо общо със скорости и разстояния.
Свързано е с естеството на живота и със самите междугалактични частици.
Д-р Улф откри, че оптично тези данни показват, че самата светлина
има характеристика да клони към червеното.
Няма нищо общо със скоростта.
Затова изчисленията за възрастта на вселената са крайно несигурни.
По наше мнение вселената е част от първоначалния план
отпреди няколко хиляди години.
Искам да ви дам малко основна информация, която показва,
че вселената въобще не е толкова стара, колкото се предполага.
Д-р Хадли Ууд в светския научен труд „Разбулване на вселената” твърди:
„Не познаваме процес, който може да поддържа спирален ръкав
за повече от две галактични завъртания.”
Знаете, че има прекрасни галактики с така наречените спирални ръкави.
Той заявява: „Не познаваме процес, който може да поддържа спирален ръкав
за повече от две галактични завъртания.”
Д-р С. Клейсън твърди следното в светската публикация „Изследване на далечни звезди”:
„Ако тази теория е вярна, вселената е млада,
тъй като има толкова много бързо въртящи се спирали.”
Получават се все повече данни, че вселената въобще не е толкова стара,
за колкото сме я обявили.
Астрономът еволюционист Джефри Бърбридж, бивш директор
на Националната обсерватория „Кит Пийк”, заявява следното
във връзка с информацията, която току-що ви дадох:
„Съществуват подобни доказателства. Ако ги приемем, това означава...”
Три неща: Първо, „поне някои квазари не се вписват
в така наречените космологични разстояния.”
Много интересно.
Второ, „поне някои части на червеното отместване се дължат
на някакъв ефект различен от разширяването на вселената.”
Наистина интересно.
Трето, „квазарите са физически свързани с ярки, сравнително близки галактики.”
Разбира се, Творецът би могъл да разтегли галактиките колкото пожелае.
Той е създал тези скупчени групи систематично в цялата вселена.
Бог е имал план и цел.
Светският автор Франк Уилсън разглежда цялата вселена
с нейната прецизност от 10 на 55-а степен.
Много удобно.
Франк Уилсън пише, че „човешкият ум може да влияе на материалния свят
на основното ниво на кварки и електрони.”
Навлизаме в тема, която показва, че ние като личности,
гледащи този видео запис в момента, комуникираме, разговаряме един с друг,
имаме мисловен процес, който е свързан със симетрията или хаоса,
сътрудничество или хаос във вселената.
Създадени сме по образ на самия Творец.
Дадена ни е свободна воля за действие.
Ще бъдем държани отговорни за нашето влияние,
простиращо се далеч извън непосредствените отношения, които имаме.
И така, Франк Уилсън пише: „Човешкият ум може да влияе
на материалния свят на основното ниво на кварки и електрони.”
Д-р Кевин МакКлауд, учен еволюционист, докладва,
че според френски учени учениците...
След направените експерименти установили, че ученици
могат само с мисъл да променят степента на радиоактивния разпад.
Това е удивително.
Изглежда, че ние също сме част от цялата вселена на едно основно ниво.
Необходим е дизайн за всичко това.
Пол Дейвис, светски астрофизик еволюционист, пише в „Космическият план”:
„Впечатлението за планиране е повече от убедително.”
Наистина впечатлението за планиране във вселената е повече от убедително.
Астрономът Джордж Грийнстайн твърди:
„Когато изследваме всички доказателства, веднага възниква мисълта,
че е замесена някаква свръхестествена личност” (Личност с главно Л).
Самият той го е написал с главна буква.
„Възможно ли е внезапно, без да сме имали такова намерение, да сме открили
научно доказателство за съществуването на Върховно Същество?
Дали Бог не се е намесил, за да създаде космоса за наша полза?”
Смятам, че наистина е така.
Еволюционистът Уилям Стансфийлд, доктор на науките
в Калифорнийския технически университет, твърди:
„Очевидно е, че радиометричните методи не са толкова точни, колкото се твърди.”
Сигурен съм, че всички зрители, независимо дали са ученици или професори,
разчитат на радиоактивното датиране, за да докажат, че земята е стара.
Говорихме за космологични разстояние и фактори, които показват,
че вселената въобще не е толкова стара, колкото се твърди.
Факт е, че има дизайн в цялата вселена.
Факт е, че нашите умове са отговорни за някои от основните функции
на вселената на енергийно ниво.
След като това е така, нека проучим някои от вътрешните структури
на радиоактивните материали.
Този модел разрешава един огромен проблем.
По цял свят има утаечни наноси и радиоактивни материали.
Можем да изчислим периода на разпад.
Можем да изчислим чрез лабораторен анализ възрастта на фосили.
Лабораторният анализ дава съвсем млада възраст за някои дейности.
Геологичните и пелеонтологичните дейности могат да се датират като много стари
само въз основа на радиометричното датиране с Въглерод 14 и някои други.
Моделът Симфония на сътворението разрешава проблемите,
тъй като вътрешната структура на земята преди катаклизъма на потопа
е съдържала тези радиоактивни елементи в съвършен баланс.
Един контролиран ядрен реактор.
По време на потопа те са премахнати.
Обикновено нямат нищо общо с възрастта на земята.
Свързани са с дизайна на земята.
Еволюционистът Уилям Стансфийлд пише за радиометричната техника:
Очевидно е, че радиометричната техника не е толкова съвършена, колкото се твърди.
Изчисленията на възрастта на даден геологичен пласт,
направени с различни радиометрични методи,
често дават разлика от стотици милиони години.”
Схванахте ли?
Смятаме, че имаме метод или че учените имат метод.
Четете във вестника, че някакъв пласт или фосил, или кост, или скелет
имат определена възраст.
Нека проверим дали наистина това е научно.
Той заявява следното: „Различните методи определят различна възраст,
като понякога дават разлика от стотици милиони години.
Няма напълно надежден дългосрочен радиологичен часовник.”
Изказването е на водещ специалист в тази област.
Еволюционистът Фредерик Джунеман написа нещо, което искам да цитирам.
„През последните години стигнахме до ужасното заключение,
че скоростта на радиоактивен разпад не е толкова постоянно, колкото смятахме преди.
Тази скорост не е защитена от външни влияния.
Това означава, че атомните часовници биват пренастроени по време на глобално бедствие.
Събитията, довели до края на мезозойската ера (ерата на динозаврите),
може би не са се случили преди 65 милиона години, а по времето на човека.”
Разбрахте ли какво всъщност казва?
Водещ учен еволюционист признава, че когато вземете предвид всички фактори,
е възможно Мезозойската ера, която е ерата на динозаврите...
Учените ще познаят, че става въпрос за триаския, юрския и кредския период.
Според еволюционистите този период е завършил преди 65 милиона години.
Сега признават, че е възможно този период да е по времето на човека.
Ние твърдим същото.
Цялото творение е скорошно.
В предишната тема говорихме за растенията.
Искам да ги свържа със сегашната тема, тъй като всичко е взаимно свързано.
Днес ще проучим рибите и птиците.
Надявам се да проучим още много въпроси в тази поредица.
Съществува растение, наречено вуду лилия.
За да бъде опрашена, тази лилия разчита предимно на един бръмбар.
Знаете, че всички дни трябва да са обикновени земни дни.
Всичко се е случило наскоро.
Цялото творение е систематично подредено така, че да функционира като едно цяло.
Вуду лилията се опрашва единствено от един бръмбар.
Този бръмбар откликва на определено ухание.
Когато е готово за опрашване, растението покачва температурата си до 35 градуса.
С покачването на температурата освобождава ензими с мириса, който привлича бръмбара.
Той влиза в лилията, покрива се с прашец и отива към следващата лилия.
Така процесът се затваря.
Това означава, че има план в цялостния механизъм на взаимна обмяна на информация.
Направеното от Бог в първия, втория, третия и четвъртия ден е подготовка за петия ден.
В петия ден Бог създава рибите и птиците.
Колко големи са били рибите?
Държа зъб от акула.
Тази акула е била дълга 30 метра.
Не е възможно при днешната екосфера да израсне толкова голяма акула.
Има причина за това.
В предпотопния свят рибите можели да станат още по-големи.
Всички същества били много по-големи.
Зъбът на тази акула показва, че тя е била огромна.
Искам да подчертая, че рибите са сложни създания.
Акулите могат да идентифицират всичко около себе си.
Те са способни да доловят електрически сигнали от всичко, което живее и пулсира.
Могат да функционират в цяла водна вселена.
Други риби имат удивителни способности.
Да вземем за пример делфина.
Той може да изпраща сонарни сигнали.
Прави го като използва носната кухина под дихателния отвор.
изпраща импулси.
Те вибрират в черепната кухина.
Изпраща ги напред.
Приемат ги в малка област чрез система от кости,
която е свързана със средното ухо.
Изключително сложна ехолокационна система.
Делфинът винаги знае къде се намира.
Освен рибите, разбира се, има охлюви и други създания.
Един малък охлюв с рогчета.
Той създава стреличка, която в съвременната природа е токсична.
Но в предпотопния свят вероятно не е била токсична, а много полезна.
Може да изстрелва стреличката през хоботче.
Виждате в близък план, че има допълнителни стрели,
които се създават. Те се зареждат.
Това е структура, направена по план.
Не е възможно еволюцията да произведе нещо подобно.
Една от любимите ми риби е зеленушката.
Тя е удивително създание.
Малка, шарена риба. Риба чистач.
Илюстрацията в тази книга е от Института за изследване на сътворението.
По-големите риби замърсяват зъбите и челюстите си,
защото се хранят с други риби или с растения.
Съществуват колонии от малки зеленушки.
Те са шарени и подвижни и стоят в определен район.
Хищните риби се редят на опашка и си чакат реда да бъдат почистени.
Нещо като зъболекарска услуга.
Една хищна риба е на преглед, следващата идва и чака.
Малките зеленушки влизат, почистват устата и се отдръпват.
Сигурно си мислите, че хищната риба казва:
„Вече си почистих зъбите, готова съм отново да похапна.”
Тя обаче не безпокои своя благодетел.
Тръгва си и започва да преследва друг пасаж риби.
Идва следващият хищник, който си е чакал реда.
Тъй като е знаел колко са необходими по целия свят,
Творецът е създал съвсем нов начин за размножаване.
Във всяка колония от риби зеленушки доминира един мъжки.
Мъжката риба е ярка и пъстра.
Женските чакат на опашка, за да бъдат яйцата им оплодени от мъжката.
Един мъжки владее цялата колония.
Други мъжки, които не са толкова силни, трябва да си направят своя колония.
Творецът им е дал едно особено свойство.
Те могат да си създадат колония или да си променят пола.
Само за няколко минути тези по-слаби мъжки зеленушки, разбират,
че не могат да контролират колонията и застават от страната на женските.
За броени минути те могат да се преобразуват в женски.
Когато обаче се приближат до женска
и започнат своя танц, те се завъртат в спирала.
Ако привлекат вниманието на женската до тях,
те образуват своя колония и спират процеса на смяна на пола.
По този начин колониите се разпръсват по цялата водна площ
и тези малко зеленушки вършат чудесна работа.
Сътворението е далеч по-добро описание на всичко това.
Нямам представа как един еволюционист ще обясни всички тези
случайни комбинации от обстоятелства и вътрешни характеристики,
като произлизащи от естествен подбор и мутации.
Само Бог може да го е направил.
И така, в петия ден са сътворени рибите.
Направих само кратко въведение в чудесата на подводния живот.
Нека сега отидем при птиците. Аз обичам птиците.
Чудото с птиците е повече от удивително.
Всъщност, ние го наричаме чудото на птиците.
Всички харесват колибрите.
Те са създадени с красиви цветове,
с човка, която може да проникне във вътрешната част на цветята
и по този начин те допринасят за опрашването.
Разбира се, всички харесват пауна и райската птица.
В дизайна на птиците има едно чудо.
Тъй като са направени да летят, имат много здрав череп,
който обаче е на дупки, за да не тежи прекалено много.
Структурата на крилата не само е пореста, но има и подпори.
Като че ли инженер ги е планирал така, както се планират крилата на самолет.
Птиците са много леки и могат да функционират в самата атмосфера.
Тези малки колибри могат да използват специална конфигурация на крилата,
чрез която да се стабилизират, да се връщат, да тръгват напред, нагоре, надолу, настрани.
Те са чудо на планирането.
Но нека направим още една стъпка напред в това чудо.
Кълвачът е просто изумителен.
Той е застрашен вид в много части на света.
Кълвачът може да поддържа чиста кората на дърветата.
Може би смятаме, че тази характеристика е чисто генетична.
Дизайнът му е невероятен и удивителен.
Езикът му може да се разтегне 3 до 5 пъти повече от обичайната си дължина,
тъй като е разцепен, увива се в гърлото, увива се и в черепа.
Излиза от дясната му ноздра и се разтяга да изпълни целта, за която е създаден.
Не е възможно този дизайн да се обясни с мутационни промени
и благоприятно стечение на обстоятелствата.
Да погледнем пингвина.
Този пингвин изглежда ужасно тромав на сушата.
Но щом влезе във водата, може да се движи в спирали и осморки с грациозност,
която е несравнима в цялото творение.
Той е сътворен в петия ден, за а се радва на водата и, разбира се, на атмосферата.
Пингвинът е чудо на сътворението.
От много поколения се възхищаваме на способността на птиците да мигрират.
Ето го черното коприварче.
Това малко създание лети нонстоп от Нова Англия до Южна Америка.
Това е все едно човек да спринтира 80 часа, без да спре.
Осъзнахте ли този факт?
Това е все едно човек да спринтира 80 часа, без да спре.
Повече от удивително.
Дизайнът на тези създания трябва да е изключително сложен.
Как успяват да навигират?
Като използват звездите, слънцето, поляризирана светлина, магнитното поле,
определени миризми като например от борови гори, които оставят спомен в тях.
Способни са да чуват и да долавят нискочестотни звукови вибрации,
причинени от вятъра, които ние с вас въобще не можем да доловим.
Това е част от дизайна.
Една от любимите ми теми са пчелите.
Пчелата има удивителната способност да създава климатична инсталация в дома си.
Приемаме, че летящите насекоми са създадени в петия ден,
а останалите насекоми - в шестия ден.
Пчелата може да поддържа температурата от 35 градуса в дома си.
Някои от пчелите работнички носят вода отвън и обливат кошера,
за да може водата да се изпари и да го охлади.
Други могат да ускорят метаболизма си и да се съберат на гроздове
в студено време, за да поддържат температура от 35 градуса в кошера.
Те използват пчелния восък изключително икономично.
Имат специален танц и този танц е нещо изключително.
Използват определени движения, за да покажат посока, количество, аромат на нектара.
Посочват разстоянието така, че всяка друга пчела да успее
да отиде при източника на храна.
Този вид комуникация трябва да се планира.
Но нека ви покажа как те са създадени заедно с останалото творение.
В третия ден са сътворени растенията.
В четвъртия ден - звездните небеса.
В петия ден - рибите, птиците и крилатите насекоми.
Всички те са взаимно свързани.
Има една лилия, която се опрашва по специален начин.
Лилията има платформа, която прилича на женска земна пчела.
Мъжката земна пчела се излюпва преди женската.
По същото време е периодът за опрашване на лилията.
Прашецът е готов. Платформата е готова.
По цвят, състав и ухание платформата е идентична с женската земна пчела.
Мъжката земна пчела тръгва да се размножава, но няма голям късмет.
Междувременно се покрива с прашец и през следващите 2-3 часа
обикаля по другите лилии, като ги опрашва.
След няколко часа се излюпва женската земна пчела и мъжкият разбира,
че е направил грешка.
Тръгва, за да се сближи с нея, вместо с цветето.
Междувременно и цветето е било опрашено.
Това е чудо на Божия специален дизайн.
Но най-много от всички харесвам пойната птичка.
Тя създава песента си не за да привлече партньор.
Едно обикновено чуруликане би било достатъчно.
Тя не пее, за да посочи своят вид.
Други сигнали могат да имат същата функция.
Птиците имат сложна система за комуникация.
Те обаче пеят само за радост на човека.
Необходим е сложен процес.
Например, птицата има малки бели дробове,
но към тях са прикрепени големи въздушни торбички.
Притежава и бронхиални тръбички.
Бронхите имат клапи.
Ето ги белите дробове, въздушните торбички, клапата и бронхите.
Ето я клавикуларната торбичка, която всъщност притиска мембраните в гласовата кутия.
Когато се свие около мембраните в гласовата кутия по време на вдишване
на въздух, клапата се затваря в една от бронхиалните тръбички,
мембраната се напряга, като всичко това става едновременно,
и така се създава една нота.
Някои птици като гроздовете могат да издадат едновременно ноти,
които са във взаимна хармония.
Нещо повече, пойната птичка, подобно на присмехулника,
може да имитира звуци, които току-що е чула,
както и звуци от други птици, които пеят.
Изключително преживяване е да чуеш песента и после да разбереш
какво се случва вътре в това сътворено тяло.
В Австралия има птица, която може да имитира всеки възможен звук.
Може да имитира човешки глас, клаксон, свирка на влак и песен на птица в гората.
Мелодията на пойната птица е чудо на сътворението.
В тази тема разгледахме рибите и птиците от петия ден.
Нека сега преминем на ден № 6.
В шестия ден са сътворени динозаврите, земните влечуги.
Морските влечуги са сътворени в петия ден.
След това е сътворението на бозайниците и останалите насекоми.
И накрая - човекът.
Колко големи са онези бозайници?
В тази поредица лекции аз размахвам това изображение.
Съвсем точно изображение.
Оригиналът се намира в Тексаския университет в град Кениън.
Намерен е в град Амарило, щата Тексас.
Впечатляващ образец.
Държа вкаменелите рога и череп на бизон.
Бизонът, чийто съвременник е висок 1.50 м, някога е имал височина 3 метра.
Освен това рогата се простирали на 2.40 м.
Това е най-големият бизон, който някога е бил намиран.
Открит е в седиментни пластове.
Разбираме, че в миналото бозайниците са били по-големи.
Открити са останки от камила, висока 5.80 м.
има останки от бобър, висок 3.60 м.
Удивително е да разберем, че в миналото всичко е било много по-голямо.
Морските кончета, които днес имат размах на крилете от 10 сантиметра,
някога са имали разперени крила от 75 до 100 сантиметра.
Ето фосил на водно конче с разперени крила от 91 сантиметра.
В Италия дори е намерен екземпляр с крила дълги 150 см.
Представете си водно конче с крила от метър и половина.
Еволюционният модел намира за трудно да обясни
съществуването на толкова големи създания.
Ако се предполага, че ставаме все по-добри, все по-жизнеспособни,
защо тогава всичко е било с по-големи размери?
Еволюционният модел не може да го обясни.
За модела на сътворението обаче няма никакво затруднение.
Спомнете си, че при модела на сътворението има свод над земята,
който филтрира ултравиолетовата радиация.
Ултравиолетовата радиация често намалява размера
на ембриона на мишката при лабораторни експерименти.
Това показва, че навлизането на ултравиолетова радиация ни уврежда по много начини.
Когато сводът я филтрирал, хората имали ембрионално
и генетично развитие в оптимална форма.
Като прибавим и атмосферното налягане, разрешаваме основен проблем.
Знаете, че разкопавам динозаври.
Искам да кажа, че буквално копая динозаври.
Имам щастието да съм откривател и директор на разкопките на най-големия
и запазен акрокантозарус, който някога е бил откриван.
Акрокантозарус прилича много на тиранозавър рекс,
с тази разлика, че има шипове по гърба, раменете, задните крака
и чак до върха на опашката.
Този, който намерихме в Глен Роуз, бе висок 6 метра и дълъг - 12 метра.
Динозаврите са много интересни същества.
Те са създадени в шестия ден от сътворението.
Притежавам едно специално вкаменело яйце.
В долната част на екрана ще видите подробности.
Наскоро една голяма болница направи скенер и рентгенова снимка на яйцето.
Всичко е толкова невероятно, че вече не го наричат яйце.
Наричат го новоизлюпено.
Виждате някои от рентгеновите изображения в долната част на екрана.
Забележете, че черупката е почти непокътната.
Вижте очертанията на тяло под черупката.
Ето го черепа.
Това се вижда и на рентгеновите снимки в долната част на екрана.
Забележете очните вдлъбнатини и малката муцуна.
Ако приближите камерата, ще видите една малка уста.
Ето го врата, рамената, структурата на краката.
Спомнете си, че това е излюпващо се яйце, а не ембрион.
Малък динозавър, който излиза от яйце.
Той е напълно развит.
Прекрасна симетрична структура на краката.
Мястото, където опашката се формира и се подгъва.
Ето че опашката е напълно формирана.
Виждате го как сякаш си клати опашката и я измъква,
когато е застигнат от огромно природно бедствие.
Части от яйцето все още са закачени за опашката.
Опашката се подвива под врата.
Това е крайно необичайно.
Онова, което откриха, когато направиха рентген и скенер
на този уникален и безценен образец на динозавърско яйце...
Откриха различни кухини.
Динозавърчето вече е дишало.
Течността е изтекла и то вече е вдишвало въздух и е изпълвало дробовете си.
Наистина рядка находка;
Динозаврите са удивителна част от сътворението.
Еволюционният модел има големи проблеми с динозаврите.
Използват ги от десетки години в еволюционния модел,
за да покажат една древна, развиваща се форма на живот.
Представят ги като илюстрация на еволюционната теория.
Имаме една от любимите ми илюстрации.
Показан е пакисефалозарус.
Пасисефалозарус означава гущер с костни израстъци на главата.
Бъди Дейвис, един от нашите консултанти,
който върши изследователска работа, сравнима с тази на Смитсониън,
показва профил, който е по-скоро приятен, отколкото страшен.
Еволюционният модел има голям проблем с динозаврите.
Да видим дали ще съумея първо да го изясня, а после да дам отговор.
Палеонтолозите с голяма неохота признават, че изкопаните динозаври
имат малък гръден кош, което означава, че имат малки дробове.
При изкопаването на акрокантозарус близо до Глен Роуз,
останах изумен, когато надникнах в гръдния кош.
Ребрата бяха дълги само по 55 сантиметра.
Изключително къси, което е показател за малък капацитет на дробовете.
Как е възможно едно създание високо 6 метра и дълго 12 метра,
вероятно месоядно, да има достатъчно кислород, за да диша нашата атмосфера?
Учените еволюционисти накрая обявиха, че са разрешили проблема.
Д-р Ландис от Американското геологично дружество, както и някои други,
откриха мехурчета въздух, застинали в кехлибар в кредски пласт.
Кредски пласт означава, че там има останки от динозаври.
Триаският, юрският и кредският период, цялата мезозойска ера показват,
че има останки от динозаври.
Не сме съгласни с таблицата на еволюционната хипотеза,
но се съгласяваме, че там е имало динозаври.
Нашата позиция е, че те са създадени по едно и също време с човека.
Всъщност, библейската книга Йов, гл. 40, стихове 15-42, заявява:
„Погледни сега веемота, който съм направил заедно с теб.
Яде трева като вол.”
Творецът продължава с описанието, като посочва, че веемотът
има опашка като цяло кедрово дърво и е първият плод на Божиите пътища.
Кое създание е първият плод на Божиите пътища?
Бих предположил, че е динозавърът.
Сеисмозавърът е най-големият намерен някога динозавър.
Той можел да издигне главата си на 21 метра височина,
дължината му от муцуната до опашката била 43 метра,
а теглото му - почти 90 тона.
Еволюционният модел и силно затруднен.
Еволюционната геофизика е приела,
че земята е била 60 процента от настоящия си диаметър.
По време на юрския период, малко преди кредския, земята е била
само 60 процента от сегашния си диаметър според еволюционната теория.
Не са изчислили обаче, че ако поддържаш същата маса и намалиш обема,
засягаш всеобщия закон за гравитацията.
Това означава, че сеисмозавърът, който е динозавър от юрския период и тежал 90 тона,
при диаметър на земята от 60 процента би тежал 226 тона.
Това е абсолютно невъзможно.
Да разгледаме и други области, които са проблем за еволюционистите.
Как биха могли тези огромни динозаври
да снабдяват с кислород телата си от 90 тона
и да получават достатъчно кислород, който да подхранва клетъчните структури,
след като дробовете им са толкова малки?
Д-р Ландис и някои други твърдят, че са открили отговора.
В много вестници и светски научни списания те разказаха,
че когато са разчупили въздушните мехурчета в кехлибара,
открили, че е кислородът е 30 до 35 процента.
За сравнение, днешният кислород е едва 20 до 21 процента.
Те признаха, че налягането в мехурчетата е 8 до 9 пъти по-голямо
от сегашното атмосферно налягане.
Подобно налягане може да изтласка водорода и така да запази кислорода.
Затова техните числа са доста подозрителни.
но нека да направим още една крачка напред.
В нашия модел имаме двойно по-голямо атмосферно налягане,
доминираща пурпурна светлина, филтриране на ултравиолетовите лъчи,
осем пъти повече въглероден двуокис -
около 0.25 % в сравнение със сегашния 0.026 %.
През последните седмици ние направихме модела още по-прецизен.
Беше открито, че ако удвоим атмосферното налягане, се получава нещо особено.
Можем да снабдим с кислород цялата кръвна плазма.
Да се върнем на проблема с динозаврите.
Светските учени смятаха, че са разрешили проблема,
като приложат 30 до 35 процента кислород за динозаврите.
Така обаче се получават два проблема.
Това само насища хемоглобина с кислород.
Необходимо е допълнително атмосферно налягане, за да се насити кръвната плазма.
Моделът на сътворението с две атмосфери налягане,
една над сегашното налягане, всъщност разреши проблема.
Но нивото на кислорода трябва да остане ниско.
Около 23 до 25 процента.
В противен случай атмосферата става летлива.
Моделът на сътворението разрешава проблема във всяко отношение.
Динозаврите са били важна част от творението.
Стигаме до един особен обект на изследванията ни.
Човекът.
Човекът е уникален.
В следващата лекция ще разгледаме колко уникален е човекът.
Но в заключителната част на тази лекция нека поговорим за човешкия фосил.
Само за малко.
Имам щастието да съм изкопал някои изключителни фосили.
Например, индианка, наречена Малката принцеса,
която се намира в Тексаския университет, в лабораторията „Балконис”.
Проучил съм различни артефакти от различни части на света,
тъй като съм бил в повече от 20 държави.
Понастоящем се твърди, че австралопитекът е довел до кроманьонеца.
От Хомо хабилис до хомо еректус, кроманьонеца и неандерталеца.
При тази последователност има различни области, които не са разгледани от учените.
Сър Соли Зъкърман, един от водещите анатоми, проучи останките от Олдувия,
както и останки от вероятни ранни човекоподобни.
Той заяви категорично в научни списания,
че ако човекът е произлязъл от маймуната,
то не съществува нито една следа, която да проследи това развитие.
Потвърди, че останките от хомо хабилис са всъщност останки от маймуна австралопитек.
Дори хомо еректус не е можел да ходи изправен.
Скорошни изследвания посочиха факта, че балансът на вътрешното ухо
не е бил достатъчен, за да ходи изправен.
Човекът винаги си е бил човек.
Мери Лийки публикува известните летолилски следи, които наистина са на човек.
Те имат голям палец.
Както ще посоча в нашата следа Бурдик, те имат голям палец, извивка,
макар че четирите пръсти не са добре различими.
В тях има кокалче, пета, вътрешен свод, ходило,
външната извивка и лека издутина при външната дъга.
Всички тези черти са уникални за хомо сапиенс, за човека.
Човекът е единственият индивид, който може съзнателно да постави отпечатък.
Под отпечатък разбирам да стъпи съзнателно в чужд отпечатък.
В Летолил има три отпечатъка, като един е в друг, а вторият - в третия.
Така всъщност разбирате, че е хомо сапиенс.
Вижда се човек.
Това не е някаква ранна човешка форма.
По време на разкопките в Глен Роуз открихме голям динозавър,
208 динозавърски отпечатъка и 57 отпечатъка от човек.
Голям брой от тях имат палец, четири пръста или поне контура,
свод, дълга линия и изпъкналост.
Няма никакво съмнение.
Съществуват доказателства, че човек и динозавър са живели едновременно.
Водещите учени еволюционисти Милне и Шаферсман признаха,
че ако човекът и динозавърът са живели едновременно,
това напълно разбива концепцията за еволюцията.
Съгласен съм с тази част от тяхното изказване.
Стигнахме до едно заключение в дискусията ни за човека.
Тази поредица няма за цел да разглежда в подробности човекоподобните
и предполагаемите фосили.
Съвременните доказателства сочат ясно, че хората и динозаврите,
както и предполагаемите предшественици на човека, са живели по едно и също време.
Следователно няма прекурсор, който да води от една фаза към друга,
както потвърждава Стивън Голд.
Сътворението отговаря на всички критерии
не само като достоверно научно обяснение за произхода на живота,
но и като най-доброто описание на началото на живота.
Не пропускайте следващата тема за човешката уникалност.
Следващото ни вълнуващо приключение ще ни отведе в чудесата на творението.
Навсякъде около нас се открива красотата на Божието дело.